EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Okej, ta det lugnt nu.
Fan, vi är här i Kanada! Det är jag glad över.
Titta på publiken!
Jag vet att jag ser ut som en trött örn.
Jag gillar inte hur ni skrattade åt det.
Det är okej att ni skrattade åt det, men det var inte på ett bra sätt.
Ni skrattade instämmande.
Men örnar är coola. Ni vet?
De gör coola grejer.
Jag ser inte ut som örnen som skulle...
Jag ser ut som örnen som är så här:
Fattar ni? Skittrött och fast i trafiken.
Jag har tänkt mycket på mitt utseende, för jag är äntligen så gammal som jag ser ut.
Jag såg alltid äldre ut än jag var men nu är jag 36 och det syns verkligen.
Jag är lika gammal som jag ser ut.
När jag säger att jag är 36 är det ingen som reagerar så här: "Nej!"
Jag är vuxen. Det är jävligt galet att inse att man är vuxen.
Jag har varit vuxen ett tag, men det sjönk inte in förrän nyss.
Så här gick det till. Jag såg ett foto av mig själv och kände inte igen det.
Jag såg en vuxen man.
Jag tänkte: "Fan ta den killen, han ser läskig ut."
Så tänkte jag. "Jag gillar inte honom."
Sen insåg jag att det var jag.
Jag ser ut som en kille som skulle knulla din tjej och sen säga:
"Sånt är livet." Fattar ni?
Förlåt. Jag gjorde inte det.
Jag är 36, för fan.
När jag var i under 30. var jag en annan person.
Sån skit brukar tjejer säga.
Jag menar inte så. Tjejer säger dramatiska saker som:
"Jag var en helt annan person förr."
Det känns som om hon menar att hon brukade få ligga mycket.
När en tjej säger det tänker hon att hon verkligen var någon annan.
"Jag brukade vara en liten japansk man."
"Aldrig!" "Jaså inte?
Förklara då det här:"
"Jag vill inte gräla. Du var japansk under en sommar eller något."
Jag menar inte att jag var en annan person. Jag var annorlunda än nu.
Och det var jag. Bara för tio år sen.
När jag var 26 var jag gift - galet.
Det är sant. Gör inte så, förresten.
Jag pratar inte skit om äktenskapet, det kan funka.
Men inte om man är 26 och snubbe. Det är för ungt.
En del av er kanske är 26 och gifta, hoppsan förlåt, men ni vet vad jag menar.
Man tänker "herregud." Det kan fungera, men gör det inte.
Det skulle kunna vara, men gör det inte.
En del säger: "Den här är speciell." Ni har fel.
Ni är inte speciella. Ni är bara någon.
Det är sjukt. Vi är inte speciella alls.
Vi är inte det. Vi är bara människor.
Det är sjukt att tänka på.
Jag vet att jag förlorar somliga i publiken nu.
De tänker:
"Tala för dig själv. Jag är speciell, för jag köpte en väst för en vecka sen."
Eller vad fan man nu tycker gör en speciell.
Det är klart vi tycker att vi är speciella. Samhället gör oss sådana.
Vi är alla individer och sådan skit.
Folk har sagt det åt oss sen vi var små barn.
Även om man hade dåliga föräldrar sa ens lärare det.
En lärare brukade säga: "Du är din egen snöflinga."
Som fyraåring kan man hålla med. Det är sjukt konstigt.
Man bär traditionen vidare. Man skaffar barn
och får dem att känna sig speciella. Man ljuger.
Man säger: "Du kan göra vad som helst om du anstränger dig."
Vad fan? Nej, det kan du inte! Det kan du inte alls!
Det är mycket man inte göra även om man anstränger sig.
Det mesta kan man inte göra.
Många av er kunde inte ens komma hit i tid.
Saker är skitsvåra. Alla kan göra fyra eller fem saker.
Vi provar grejer och halvvägs igenom blir vi hungriga och ger upp.
Vi ger upp, för saker är skitsvåra.
Har jag fel?
Man kan göra vad som helst... Verkligen? Skita genom ögonen?
Prova. Gör det. Ansträng dig, för fan!
Försök varje dag resten av livet.
Det kommer alltid att komma ut genom rövhålet.
Det här är du varje dag: "Tillbaka till ritbordet."
Det är du varje dag, med dyra kemtvättsräkningar, för du skiter på dig.
Vi är inte speciella.
Men självklart känner man sig så. Jag såg att en del av er har attityd.
Ni tänker bara så för att ni är ni.
Någon annan skulle tänka: "Fan ta honom. Jag gillar inte hans väst."
Problemet är att man bara har varit sig själv.
Man har aldrig varit någon annan.
Man är viktig för man lever i sin kropp. Man ser ut genom sina ögon.
Om någon petar till en blir man sur.
"Tvinga mig inte att twittra om det."
Vet ni hur vi vet att vi tror vi är speciella?
Jo, för att filmer tjänar pengar.
För att vi tror att vi är speciella. Vi sitter i biosalongen
och tittar på Denzel Washington och tänker: "Det där är jag.
Jag är fan Denzel i mitt liv.
Om mitt liv var en film skulle jag ha huvudrollen. Jag är Denzel."
Nej, du är inte Denzel Washingtons roll.
Vilken roll är du? Denzel frågar dig: "Var är hon?"
Du säger: "Jag vet inte." Det är du.
Är du Denzel? Skulle du gå in i ett rum fullt av poliser
med en massa självförtroende och stil?
Nej. Det är vad Denzel gör.
Du är killen som kommer springande efter med en massa kalkylblad. "Ursäkta!
Jag har en massa fakta som kan ha anknytning till fallet."
Han säger: "Håll käften!" Och du bara...
Kalkylbladen flyger överallt. Det är du.
Du är inte någon jävla Denzel.
Tror du att du är som i Man on Fire? Tror du det?
Skulle du gå ut ur en bil i slowmotion men hög musik i bakgrunden?
Nej. När du kliver ut ur bilen tystnar musiken.
För den kom från din bilradio.
Du ger dig inte ut på uppdrag med en fredsduva flygande ut ur baksätet.
Medan vinden leker med din hawaiiskjorta och visar dina magmuskler.
Du har inte ens några magmuskler, tjockis.
Du går inte ut så här:
Du går ut så här:
Din feta jävel.
Fan ta fredsduvorna. Som bäst får du en stadsduva.
Den är fetare än du. Kan inte ens lyfta från marken.
Den äter chips i din bil när du kliver ut, din feta sate.
Du är inte Denzel.
Du är inte som i Man on Fire.
Du tror att du är det. Många tror att jag pratar om andra.
Du är någon annan för andra.
Du tror att du är en riktig jävla man. Att det är din film.
Du tror att om någon drog pistol mot dig skulle du vara tuff.
"Få se vad du har! Kom igen, ditt svin!"
Aldrig. Det skulle inte jag heller. Jag är inte bättre än så.
Så här gör vi om någon siktar på oss med pistol:
"Ta min tjej, ta min tjej!
Du får knulla henne!"
Du är inte Denzel. Okej? Livet är inte din film.
Det är det jag försöker säga.
Vet ni hur livet är? Vi är statister i någon annans film.
Så är det snarare. Ni tror mig, killar.
Till 75 procent eller så.
"Nja, jag menar... Chris D'Elia har rätt.
Men jag är ju lite som Denzel också." Eller hur?
Vet ni vad det är? Det är ert ego. Jag har också det.
Man lever livet som om det är en film, för man vill inte vara en jävla statist.
Jag styr upp mitt liv så.
Jag har huvudrollen i min film nu. Jag står på scen och skriker åt er.
Jag säger: "Så här är det!"
Ni tittar på mig som om jag har rätt.
Det känns som min film, men det är fel.
Filmen handlar nog egentligen om ett par som grälar.
Och tjejen blir så arg att hon stormar ut.
Det här är bara en scen på Vogue-teatern i jävla Vancouver.
Jag är inte ens Chris D'Elia i filmen. Jag är komiker nummer sex.
Men man försöker, för det måste man ju.
Man försöker göra livet till sitt eget. Livet är som det är och man hänger med.
Det är vad som hände mig.
Jag träffade en tjej och umgicks med henne för länge och sen...
Sen älskade jag henne. Det är förresten så kärleken är.
Man umgås med någon för länge.
Det är sant. Fan ta filmerna, de glorifierar kärlek.
Två personer som ser på varandra i regnet
och skiter i att det regnar för de har ögonkontakt.
Eller hur? De bara: "Fan jag älskar dig.
Du är min själsfrände. Jag är så glad att jag hittade dig.
Varför är det jag som har sådan tur?
Jag saknar dig när jag blinkar!"
"Vart tog du vägen?" "Åh, jag bara blinkade."
Det är inte vad folk säger när det börjar regna.
Vad säger de? Hur kära de än är,
hur mycket ögonkontakt de än har så säger vi:
"Du... Vi går in." Det är vad vi säger.
Kärlek är inte så säkert.
Två ord som beskriver kärlek: "Antar det."
Kärleken är så. Man hittar sin "antar det"-person
och bildar sin "antar det"-familj.
Sedan "antar" man sig genom livet.
Man säger: "Jag antar att vi gifter oss och skaffar barn
och ger dem mat, varje dag, antar jag.
Och reser lite om vi har råd, antar jag.
När jag är sjuk lagar du soppa om du har lust, antar jag.
När du dör finns jag vid din sida.
Jag antar att jag inte vet. Just nu hoppas jag att jag dör först."
Kärleken är "antar det."
Är du säker på att du inte är kär?
Tänk på dem i ditt liv som visste att de var kära.
Tänk på dem. "Jag älskar henne, för fan!
Jag visste det så fort jag såg henne.
Hon är så lätt att vara med. Hon är som jag!"
Ett år senare frågar man om henne. "Åh, hon var skitgalen."
För det är inte kärlek. Det är Dagboken.
Det är Jerry McGuire, för fan.
De filmerna tog slut tidigt.
De var två timmar, inte 40 jävla år.
Ni vet att jag har rätt.
För ni har varit kära eller är det och vet att det går upp och ner.
Upp och ner och upp och ner och så mer ner
och upp litegrann, men sen ner, ner, ner.
Ner, ner, inte upp, ner, ner, ner.
Ni är båda fast därnere: "Vi har åtminstone varandra." Så är kärleken.
Sen träffar man andra par därnere och äter middag med dem och så.
De jävla middagarna.
Flera av er är säkert på en sådan middag nu.
Ibland tycker folk att jag är negativ för att jag säger att kärlek är jobbigt.
Men det är inte negativt att kärlek är jobbigt. Vet ni varför?
Kärlek är jobbigt för att det måste vara det. Vet ni varför?
För att den är fantastisk också. Som allt i livet.
Allt som är bra kan vara lika dåligt. Det är livets yin och yang.
Ta allt du vill. Det är lika illa.
Kit Kats. Du älskar dem. Äter dem.
"Åh, jag älskar Kit Kats. Vilken god choklad. Ge mig en bit till.
Jag älskar dem. Varför är de så goda?" Det är de, tills...
Det är den dåliga delen.
Man sitter på toaletten och tänker:
"Jag ska aldrig mer äta en Kit Kat."
Det är samma sak som kärlek. En chipotlerestaurang. Kärlek.
Kärlek är chipotle. Det här är inte ens komedi.
Det är som ett TED-föredrag.
Fan också.
Kärlek är jobbigt. Och det är okej.
Ibland när man är med någon mår man dåligt när man lägger sig och när man vaknar.
Och man sover dåligt också. Ibland.
Om man inte vaknar varannan timme
och tänker: "Stängde den satmaran av luftfuktaren?" Det är inte kärlek.
Sen vaknar man med torra läppar och skyller på varandra. Det är kärlek.
"Hör du, stängde du av den? Vad fan?
Mina läppar har sprickor nu
när jag öppnar munnen så här. Va? Stängde du inte av den?
Vem kom in hit, då? Var det luftfuktar-fen?
Var det mamma som kom hit mitt i natten?"
Så är kärleken. Om jag kunde renodla kärleken
till ett ögonblick skulle det här vara ett.
"Flytta på dig, för fan.
Flytta på dig. Titta på andra sidan sängen. Titta!
Sluta stirra in i mina jävla ögon i två sekunder och titta på det andra området.
Sen tittar du på nollområdet jag har här.
Titta på det stora området.
De filmade Mad Max på andra sidan om dig.
Tom Hardy sitter där längst fram på fordonet...
Och här är jag med benet och kuken utanför sängen.
Förklara det. Varför är min kuk utanför sängen?
De filmade Mad Max och Dansar med vargar på andra sidan dig.
Kevin Coster är där borta med en vattenbuffel.
Han pratar så.
Varje gång du vänder på dig tar du täcket. Vet du det?
Varje gång du vänder dig tar du det.
Jag är där och du sover, men du drömmer.
'Han förtjänar dem inte.'
Och du tar det och tar det och tar det.
Du vänder dig om massor med gånger och tar täcket.
När du kommer tillbaka lämnar du det. Du tar det och lämnar det där borta.
Du tar det och lämnar det. Du är som en dålig skrivmaskin.
Du är en jävla skrivmaskin. Och här ligger jag utan täcke.
Med iskall kuk och blödande mun. Tack, satmara."
Så är kärleken.
Vet du vad kärleken är? Så är den.
När man sitter på ett plan med sin tjej
och de sitter bredvid en och man tänker:
"Tror hon att armstödet är hennes?
Kom igen! Ibland är det min tur också. Fan!
Kom igen. Vila huvudet mot väggen på planet.
Jag gav dig fönsterplatsen av en anledning. Använd den.
Jag försöker vara chevaleresk.
Dags att koppla av."
Eller hur? Du fryser, men hon använder din tröja som kudde.
Och du måste vara glad över det. "Jag hoppas du är bekväm."
Och ni ska hälsa på hennes familj i Dallas eller något sådant.
Och så frågar hon: "Vill du åka
eller åker du för att jag vill det?"
"Vet du vad? Du ber mig ljuga för dig.
Jag vill åka för att jag vill åka. Okej?
Jag bryr mig inte om du åker längre. Det gör jag.
Kan vi bo hos din mormor? Som är 93?
Förstår jag inte ett ord som kommer ut hennes mun?
Har hon alltid bara nattlinne på sig?
Och är hennes badrum konstiga? Jag kommer!"
Jag blir så sur på flygplan.
Jag blir varm. Jag slår på AC...
Nej, den lilla fläkten ovanför.
Gör den större. Det är ett hål. Spara in på material.
Det går åt mer material till att vara jävlig med flit.
Det är som en liten bröstvårta.
Fattar ni? Det är inte ens sval luft. Det är bara högljudd luft.
Man slår på den och det går rakt in i mitt öga.
Sextusen kilometer i timmen, tack. I det här lilla området.
Bara precis här.
Det är här jag är varm. Precis här. Jag fryser redan.
Men just här känns det tropiskt.
Torka ut min kontaktlins, tack. När jag kommer till Dallas
vill jag gå omkring så här.
Jag vill att folk ska tro att de ser Fetty Wap i bagagehämtningen.
Det är vad kärlek är.
Att gå omkring på Dallas flygplats med tre väskor och ett bra öga.
Medan hon går framför utan väskor och med två ögon.
Du sa åt henne att packa en väska.
Det gjorde du men på något sätt bär du på tre!
Det är inte vad Denzel Washington gör.
Ja, ja. Så ni vet..
jag friade till henne.
Jag menade inte det. Eller jo.
Jag menade orden jag sa.
Men nu när jag har lite perspektiv tio år senare tror jag att det var
för att jag trodde att jag borde göra det.
Det var en idé jag hade.
Mina föräldrar är fortfarande gifta. De är mina förebilder.
Men jag menade det inte från botten av mitt hjärta.
När man friar måste man mena det som fan.
Man måste huka sig och bara...
"Jag vill att du vet att livet kan vara galet ibland.
Men du ger det mening." Eller något sådant.
Man kan välja vilken Creed-låt man vill kopiera.
Jag menade det inte från botten av mitt hjärta.
Jag sa det med min mun.
Man kan inte fria till någon med sin jävla mun.
Bara säga: "Ska vi gifta oss?" Ni vet?
Det är inte som att beställa en macka. Det kan man göra från munnen.
Man kan fråga: "Vad har ni för mackor?
Om jag inte gillar den beställer jag bara en ny."
Så är inte äktenskapet.
Beställ inte en macka från botten av ditt hjärta.
Det vore konstigt. Olika känslor, olika situationer.
Om man gick in på ett kafé och sa:
"Hej! Ursäkta mig, smörgåskillen.
Jag vill att du vet att dina mackor är mitt allt.
Så kan jag få en med alla pålägg?"
Eller hur? Det vore löjligt.
Så vi gjorde det. Vi gifte oss och jag...
Jag visste att det var något.
Jag visste inte att jag inte ville vara gift.
Jag var för ung för att förstå mina känslor.
Jag var frustrerad.
Jag tog ut det på fel saker, för jag kände inte mig själv.
Jag kunde äta en macka och tänka: "Fan ta kalkon!"
Hon undrade vad som var fel.
Jag sa: "Du känner mig inte!" Jag blev ett svin.
Så här visste jag att jag inte ville vara gift. Jag insåg det inte då.
Det är väldigt symboliskt. Ni vet när man bor med någon
och går in i ett rum och de är där och man blir skiträdd?
Fast de hör hemma där eftersom det är deras rum också.
Man tänker inte, man gör något annat.
Man går in och blir skrämd. Det hände ofta.
Jag gick in i olika rum och blev livrädd. Jag tänkte: "Vad fan?
Var kom du ifrån? Hur kom du in hit?"
Hon sa: "Fan, jag bor ju här."
Man tänker: "Jag blir rädd för innerst inne...
Innerst inne vill jag inte ha dig här."
Misstag är otäckare än monster.
Det är den andra grejen, man ska inte låta sig skrämmas.
Inte som ung man.
Inte när man är under 30. Man vill vara man, eller hur?
Om någon skrämmer ens vän och säger "bu!" Och han gör så här...
Den killen får inte vara med i din armé.
Du har ingen armé, men om du hade det och något hände
då skulle han få stå längst bak och spela flöjt.
"Skjut mig inte! Jag är här som moraliskt stöd." Eller hur?
"Det är inte rättvist.
Det är emot reglerna. Skjut killarna med gevären!"
Å andra sidan, om man skrämmer sin vän och gör så här:
"Bu!" Och han säger: "Kom an bara, din jävel!"
Ge honom ett vapen!
Han borde vakta fegisarna längst bak.
Jag ville inte vara en av dem. Inte inför min tjej.
Jag var inte så trygg i mig själv. Inte en chans.
Så jag kom in och blev rädd när hon var i rummet.
Men det kunde jag inte låta henne se. Så jag fick dölja det
och bli arg på henne för att hon var där.
Jag kom in och sa: "Hallå! Vad fan gör du?
Kolla hur du sitter med knäna uppe. Är du en fågelskrämma? Dra åt helvete!"
Så nu är jag 36.
Det är tio år senare. Jag är en man.
Jag kan inte göra något för att jag tror att det är det rätta...
Det är vad jag borde göra.
Jag är precis den jag såg på det där fotot.
Trettiosex år gammal... En man.
Men jag sa åt mig själv att inte låtsas mer.
Det har fungerat bra. Jag tog ställning nyligen.
Här är något jag inte vill låtsas göra mer.
Många håller inte med, men jag vill inte låtsas att jag vill gå på din fest mer.
Jag har varit på så många fester och hade aldrig kul.
Jag vill aldrig gå någonstans där jag har ett samtal och svarar så här: "Jaha..."
Folk är skittråkiga på fester. De säger skit
som de tror är intressant och skiter i dig.
Jag var på fest en gång och en kille såg mig i ögonen och sa:
"Vet du något om gräsmattor?
För jag funderar på att göra om min gräsmatta. Kanske hela."
"Jag ska slita av mig kuken i hörnet. Ja. Nej, det gör ont
men då får jag något annat att göra.
Jag vill gärna prata om din gräsmatta
men jag måste ta itu med kuksituationen. Den är av."
Jag vill inte gå på din fest. Jag vill inte låtsas att jag vill gå.
Här är något jag inte vill göra.
Jag vill inte låtsas vilja gå på din jävla födelsedagsfest.
Jag skiter i den. Vad fyllde du? 28?
Hej då! Jag bryr mig inte.
Jag tillhör Jehovas vittnen från och med nu. Jag firar inte.
Om du är nio år är det okej med födelsedagskalas.
Men om du är tio - skaffa jobb!
Det tycker jag. Börja jobba. Och du vill inte.
Det är världen jag vill leva i. Där tioåringar måste gå till jobbet.
Jag vill se dem säga: "Förlåt att jag är sen.
Jag sov bara så här många timmar igår natt.
Det första på dagordningen.
Vi behöver skicka de här produkterna till ledningen omedelbart.
Du Stacy, kan du hämta mitt juicepaket? Det blir en lång dag.
Och kan du sätta i sugröret? Jag vet aldrig hur man gör.
Innan vi börjar, var är toaletten?
Jag måste baja nu."
Om du är nio - ha kalas. Det blir ditt sista.
Okej? Min kompis till mig det här året...
Först av allt, han är 42.
Som i "nästan död."
Han kom och sa: "Hej! Gissa vad?"
Först och främst, säg inte "gissa vad" till mig. Jag är 36. Det är inte gulligt.
Vad ska jag säga?
"Nej, ge mig inga ledtrådar, jag vill lista ut det själv."
Det kan vara vad som helst.
Om du säger "gissa vad" till mig så tänker jag svara "lila?".
Om det inte är lila, så tala om det direkt, för fan.
Spara tid. Vi är båda vuxna.
Killen säger: "Nej, inte lila.
Jag fyller 42 snart. Vill du komma på min fest?"
I mitt hjärta förbannar jag honom redan för att han frågar.
Men i huvudet försöker jag hitta ett artigt sätt att tacka nej.
Jag inser att jag redan svarar honom: "Nej!"
Rakt i ansiktet på honom.
"Nej!" Det kändes bra. Det kändes som om mitt riktiga jag kom ut.
Det kändes befriande. "Nej!"
Det kändes som om jag sjöng det.
Nej, jag kommer inte
Det kändes som om musikalen Nej skulle börja.
Jag går inte
Folk i bakgrunden:
Han går inte
Jag går inte
"Du, Chris! Ska du gå på hans fest?"
"Nej!
Fester är inte min grej längre."
Kanske när jag var under 30
Någon ensam tjej i strålkastarljuset:
Jag önskar att han kom
Möt mig någon annanstans
Möt...
Möt mig någon annanstans
Härligt när de tar samma ton två gånger på slutet.
Möt mig någon
Annanstans
Som att ge någon fingret.
Du vill ha den där extra höga tonen.
Men en del svin ger inte sådant till dig.
Du vet vad du vill ha.
Möt mig någon annan...
Det är vad du vill ha. Men en del...
Möt mig någon annan...
De säger: "Fan ta dig. Du får inte sista tonen."
Vilken stake man behöver för det!
Jag vill inte gå på din fest, kompis. Födelsedagsfest? Kom igen!
Måste jag ge dig en present? Varför? Vad hände? Inget.
Du bara väntade. Det är allt.
Du dog inte. Och så måste jag köpa en videospelare åt dig, eller något?
Det är vad jag ska köpa till alla varje år.
Ni får en videospelare om ni bjuder mig.
"Ja, ville du ha en sådan, din jävel?
Det ville du nog någon gång."
Fan. Det är en annan sak jag inte vill låtsas göra:
Gilla födelsedagspresenten som du gav mig.
Om du kom på min fest med en present jag inte gillar
lär känna mig bättre, vän.
Det är ditt fel. För det handlar om den andra personen.
Man måste se till att de mår bra över presenten de köpte.
Man måste öppna den och säga: "Va? Aldrig!
Hur visste du att jag ville ha det här
fast jag aldrig sagt det högt ens när jag var ensam?
Och en sak till - jag vill inte det."
Jag tänkte på presenter, för så här var det när jag fyllde 35.
Min kompis köpte en väldigt gay present till annan heterokille.
Vet ni vad? Han köpte mig byxor. Ja.
Tänk på det. Hur kan en vuxen man köpa en annan vuxen man byxor
utan att framstå som om man suger alla kukar?
Här är bögdelen: De passar perfekt.
Jag vet inte hur han visste min storlek. Jag vet det inte själv.
Jag måste alltid prova byxor.
Den här killen kollade mina höfter.
Han tänkte: "Ser ut som storlek 48."
Och han hade helt rätt.
Det är gay.
Det är det jag menar. Jag menar att det är gay.
Jag menar att det är gay, okej?
Jag säger det två gånger för jag vill att ni vet att jag menar det.
För folk blir väldigt känsliga när man använder den termen.
De säger: "Det är inte okej att använda det ordet på ett nedsättande sätt."
Jag håller med till 100 procent.
Jag menar inte att vara nedsättande.
Jag menar att det är gay på samma sätt som att knulla en kille.
Att köpa sin kompis byxor som passar är lika gay som att knulla en kille.
Och det är okej. Knulla killar dagen lång, jippi!
Men det är gay på det viset.
Det är så gay...
att jag tror att det är mer gay än att knulla en kille.
Att köpa sin kompis byxor som passar och slå in dem
och vänta på att ge honom dem är mer gay än att knulla honom.
Det tror jag.
Jag är helt säker. Jag har tänkt mycket på det, förstås.
Ni får mig inte att ändra mig.
Vet ni varför det är mer gay att köpa byxor åt sin kompis
än det är att knulla honom? För att det är lätt att knulla en kille.
Det är därför det är mindre gay. Det är så lätt.
Man kan knulla en kille även om man inte ens är gay.
Lugn. Man måste inte, men man kan.
Man kan inte bygga en restaurang om man inte är en jävla arkitekt.
Jag ska förklara.
Om jag hotade dig med pistol... Man behöver ingen särskild färdighet.
Man behöver inte kunna något för att knulla en kille.
Om jag hotade dig med pistol och sa: "Är du en jävla arkitekt?"
Och du sa: "Nej."
Och jag sa: "Bäst att du bygger en restaurang
annars skjuter jag skallen av dig."
Du skulle behöva säga: "Säg åt min familj att jag älskar dem."
Men om jag hotade dig med pistol och sa: "Är du gay?"
Och du sa: "Nej."
Och jag sa: "Bäst att du knullar en kille annars skjuter jag skallen av dig!"
Då skulle du säga: "Var är han?"
Så enkelt är det.
Det är därför det är mindre gay.
Men att köpa byxor som passar till en kompis
och slå in dem och veta storleken. Det är svårt.
Det tar tid. Gaytid.
Det är ett gayäventyr. Ett gayärende.
Det finns olika nivåer av gayhet.
Jag är inte gay, okej?
Jag har aldrig haft sex med en kille. Inte ens en gång.
Det låter lustigt att säga så. Betyder ändå samma sak. Men...
Ibland är jag så trött och lat att om någon kom till mig och sa:
"Du, vill du köpa byxor till din kompis
i rätt storlek och slå in en födelsedagspresent...
eller...
vill du bara knulla killen här?" Då skulle jag kanske tveka.
"Jag menar, han är ju här.
Jag måste inte ta bilen någonstans."
Det är så lätt och det är därför det är mindre gay.
Man kunde knulla en kille av misstag. Inte i praktiken.
Det är väldigt otroligt, lugn.
Jag menar inte ett sådant här misstag: "Förlåt, jag trodde du var kvinna."
Jag menar bokstavligen ett misstag där... Hur? Okej, så här.
Så om du gick in i ett rum och redan hade din hårda kuk framme, okej?
Hittills är alla killar med.
Det är väldigt halkigt på golvet.
Och på golvet ligger en kille på mage
och han öppnar sitt rövhål.
Även om du halkar tar du nog emot dig.
Du tänker: "Oj, det var nära."
Men det finns en risk att du ramlar åt andra hållet. "Va? Nej."
Du knullade honom av misstag.
Men det finns inte en chans att man kan halka och ramla
och köpa byxor i rätt storlek till sin kompis.
Hur vått det än är på varuhusets golv.
Det är omöjligt, det händer inte.
Det går inte. "Oj, vänta lite! Vilka snygga byxor.
Har ni dem i storlek 48? Dem tar jag. Tack.
Förhoppningsvis halkar jag bort till presentinslagningen nu."
Byxorna passade bra.
Så här blev det. Min kompis ringde.
Han som köpte mig byxorna ringde två veckor senare.
Han ringde och frågade om jag ville gå och fika.
Och jag sa: "Ja, för fan.
Jag gillar kaffe.
Häll i dig koffeinet, bara."
Så jag gick för att fika med honom.
Så fort jag lade på började jag gå.
När jag kom till dörren insåg jag
att jag inte hade på mig byxorna han gav mig.
Det var första gången vi sågs sen jag fick byxorna
och jag ville inte visa mig utan dem.
För då skulle han se mig och säga: "Hej, hur är läget?"
Och jag skulle bara... Så jag bytte byxor.
Jag satte på mig snyggare kläder för att träffa en kille.
Det är väldigt gay.
Så nu har jag på mig byxorna och kommer till kaféet.
Jag ser honom och han ser mig och säger: "Hej, hur är läget?"
Och jag bara...
Fan ta det svinet.
Han kontrollerar mitt liv med byxor. Byxkontroll.
Nu är jag illa till mods och vill bara få det överstökat.
Vi köper kaffe och sätter oss på uteserveringen.
Jag är med killen som köpte byxorna jag har på mig.
Vi pratar och dricker kaffe.
Medan vi gör det kommer en tjej ut från kaféet.
Hon ser mig och säger:
"Vilka snygga byxor du har."
Jag tänker att jag åtminstone får prata med en tjej.
Min kompis lutar sig fram och säger: "Jag köpte dem åt honom."
Det är ännu mer gay än att knulla honom.
Det är vad som händer när man låtsas.
Man hamnar i situationer man inte vill hantera
för man är inte sig själv. Som jag gjorde.
När jag öppnade presenten skulle jag ha sagt hur jag kände.
Jag skulle ha sagt: "Hur visste du min storlek, skummis?"
Istället sa jag: "Snygga byxor! Jag tar på mig dem nästa gång vi träffas."
Jag spelade med och förlorade.
Men det är svårt att inte låtsas.
Det är svårt att veta vem man är i alla situationer och att sluta låtsas.
Alla låtsas ibland.
Vi tror alla att vi är viktigare än vi är.
Vi tror att vi är speciella, men det är vi inte.
Vet ni de värsta människorna som tror att de är viktigare än de är?
Folk som tränar och inte kan sluta prata om det. Jag står inte ut med det.
Pang, pang, klick, klick, ladda om. Jag står inte ut.
Träna och gå hem. Du är inte så viktig.
All den här inspirationskulturen
och fitness-livsstilen som de försöker sälja.
Vem fan inspirerar ni? Det är det jag vill veta.
Sådana killar säger: "Jag brukade väga 40 kg
men genom hårt arbete, uthållighet, orubblighet
genom att aldrig sluta, förbli fokuserad, aldrig ge vika
inte titta bakåt, aldrig dö, och aldrig ta ledigt
har jag större muskler nu." Okej.
Vet ni vad? Ät kuk. Okej?
Ät alla kukar ni ser.
Om du är sådan, om du ser en kuk så ät den. Så där.
Som en vedkap.
Med kukflisor som sprutar ur munnen.
Kasta upp en kuk och svälj den hel.
Använd dina muskler.
Det är ditt nya träningsprogram. Att äta kukar.
Du gör ju inte så mycket.
Vem fan inspirerar du? Du är inte politiker.
Du går inte med i armén.
Allt du gör är att lyfta vikter och äta extra mycket kyckling.
Gillar du protein? Coolt. Det finns protein i min kuk. Ät den.
Jobbar du hårt? Grattis för fan.
Jag jobbar också hårt. Jag behöver inte twittra om det.
Ät min kuk.
Sådana killar är så egofixerade. Det är så jävla irriterande.
De är löjliga. De tar en selfie i spegeln och säger:
"Håll vänner nära och fiender närmare."
Nej. Vet du varför? Du är ingen krigare. Det är därför. Okej?
Du jobbar på bio eller något sådant.
Håll dina vänner nära. Gå på bio med dem. Det funkar.
Du styr inte landet.
Det är så löjliga.
De är bara så löjliga. "Ni vet...
Bara så ni vet... livet är en resa.
Det handlar inte om slutmålet.
Det handlar om redskapen man använder och vägen man tar."
Jaså? Jag visste inte att jag pratade med Dalai Lama.
"Var inte rädd för att...
Var inte rädd för att uppnå dina drömmar."
Coolt!
"Var inte rädd för att göra verklighet av dina drömmar och lyckas.
Jag var bara ett skal förut, men nu...
Nu vet jag precis vad som finns inuti skalet.
Alla delar som utgör mig.
Var inte rädd för att vara dig själv."
Vet ni vilken min favorit är? "Bara var dig själv. Alla andra är tagna."
Fan ta den skiten!
"Hårt arbete, beslutsamhet, uthållighet, aldrig backa, aldrig sluta,
förbli fokuserad, slåss mot begäret,
men följ begäret också, se dig aldrig om,
var en enmansarmé, ta aldrig ledigt.
Rom byggdes inte på en dag.
Byggnader, robotar, mattor, iPa..." Ni spottar bara ur er ord!
Gillar ni ord? Här kommer fler. Ät min kuk. Det var tre.
Vem fan inspirerar ni? Det är det jag vill veta.
Jag vill veta vem som ser den killen
och känner sig inspirerad.
Vilken kille ser en affisch med en valfena
som sticker upp ur havet och ordet "uthållighet" under.
Det måste vi fundera på.
Vad för kille ser ett gäng fåglar som sitter på en gren
och tänker "teamwork"?
Vilken kille skrollar igenom ett sådant Instagraminlägg och...
Har ni tänkt på det? Tänker ni på uthållighet?
Tänker ni på det? Tänker ni på att aldrig ta ledigt?
Tänker ni på hur ni skulle kunna göra mer om ni inte tog ledigt?
Tänker ni på hur ni är en enmansarmé? För ni är inte mer än andra.
Tänker ni på hur Rom inte byggdes på en dag?
Tänker ni på att det kanske tog ett par dagar att bygga Rom?
Ingen. Ni inspirerar ingen.
Hur vet jag det? För aldrig i människans historia
har någon snubbe kollat på en annan snubbe och tänkt:
"Oj, vad han är vältränad. Jag går och skapar Microsoft nu."
Det har aldrig hänt. Så ät kuk.
Det är det som händer när man ljuger för barn.
Det är det som händer när man ser på barn och säger:
"Du kan göra vad som helst."
Man skapar den jäveln som växer upp och tänker så.
Han tänker: "Dags att förändra världen. Nu kör vi.
Nu botar vi världssvälten. Så där ja!
Färre hungriga människor än?"
Ljug inte för barn.
Eller hur? Så känner jag.
Jag har inga barn än, men när jag får mitt första
finns det inte en chans att jag säger: "Du kan göra vad som helst."
Jag ska se honom i ögonen och säga:
"Man misslyckas mycket." Och springa.
"Livet är fullt av svårigheter.
Den första är att försöka hitta mig."
Sen springer jag så fort som de gör i tecknad film.
Jag anländer vid nästa destination...
Vad fan vet jag? Jag har inga barn.
Jag har noll pojkar, noll flickor.
Jag har funderat på varför jag inte har barn än.
Ärligt talat tror jag att svaret är
om jag nu är helt ärlig som jag sa att jag skulle...
Om jag är ärlig mot mig själv och inte låtsas
så är anledningen till att jag inte har barn än att jag är rädd.
Men mest för att jag är självisk. På riktigt.
Det är grejen.
Man kan vara vem man vill när man inte har barn.
Det spelar inte så stor roll.
Om man har ett barn som ser upp till en som förebild
då måste man rycka upp sig.
Men det måste inte jag. Många av er har barn hemma.
Ni sa: "Hej då, vi kommer sen."
Och de sa: "Okej, ser fram emot när ni kommer hem." Eller hur?
Ni tänker på dem när ni skrattar.
I era huvuden tänker ni: "Jag har barn."
Det glömmer man inte.
Jag är självisk. Jag behöver inte säga något till någon när jag går hemifrån.
Ibland låtsas jag: "Hej då, vi ses sen. Men ni finns inte." Jag går.
Barn förändrar den man är. Inte till det sämre.
Det gör en bättre. Men ändå, fan ta sådant.
Jag vill inte bli bättre. Jag vill vara jag.
Man kan vara precis som man vill. I mitt hjärta
är jag iskall ibland och det är okej.
Dåligt humör? Bara att köra på för jag har inget barn som ser upp till mig.
Det spelar ingen roll. Jag kan titta på killen på gymmet.
"Du spelar ingen roll.
Och nej, jag kommer inte på din 42-årsfest!"
I mitt hjärta är jag gangster ibland.
Ibland tittar jag ut genom fönstret och tänker, med den här rösten:
"Vet du vad? Gatorna är verkliga därute."
Jag vet att det är sant i mitt hjärta.
Om jag hade en liten unge som jämt såg upp till mig skulle det förändra den jag var.
Typ: Vad ska vi göra idag, pappa?"
"Hör du, varför glor du på mig med dina änglaögon?
Jag försöker hålla gatorna coola. Och du gör mig mjuk.
Fan ta er allihop.
Du gör mig känslosam. Gå till ditt rum - nu!
Det är stenhårt härinne."
Har man barn gör det en bättre. Fan ta det.
Det hände min bästa kompis. Nu är han pappa.
Så självisk är jag. Jag kan inte ha en pappa till bästa vän.
Jag blir avundsjuk på ungen.
Jag tänker: "Du har känt mig i nio år. Hon är fyra.
Hur förklarar du din lojalitet?"
Om han tar henne till parken säger jag: "Du tog aldrig mig till parken."
"Jag skulle ha kört dig, så...
Det är verkligen intressant.
Jag är inte arg. Bara intresserad."
Ja, han fick en liten flickjävel. En liten dotter.
Hon är fyra år. De bor i Texas, så jag har inte träffat dem än.
Jag träffade dem nyligen, men inte när han ringde.
Jag bor i L.A. Han ringde och sa att det räckte.
"Jag vill att du träffar min dotter. Hon är redan fyra.
Vi kommer till L.A. Finns det något hotell där vi kan bo?"
Jag sa genast: "Nej, bo hos mig." Jag menade det inte ens, bara sa det.
Jag hörde min pappa säga det när jag växte upp.
Man säger: "Jag är vuxen nu."
Jag pratade med pappas östkustdialekt.
Jag sa: "Ja, kom hit."
Det var som en reklamfilm för en restaurang.
"Våra gäster tillhör familjen. Kom!
Det finns obegränsat med brödpinnar."
Och de kom och den där jävla...
Den lilla tjejen försökte genast påverka hur cool jag var på gatan.
Hon såg på mig och var gullig och rar.
Först och främst hette hon Anika, vilket är så gulligt.
Fan ta sådant!
Hur ska jag lyckas vara cool och kalla den här lilla tjejen Anika?
Nej, jag kallar henne Rachel. Det är ett vanligt namn.
Men man kan inte kalla en fyraåring för ett annat namn.
Det skulle förstöra henne för livet.
Tänk er om hon pratade med sin pappa senare.
"Jag har en fråga pappa, ursäkta mig?
Får jag prata med dig lite, pappa?
Du, pappa... Din kompis som ser ut som killen från Sleepy Hollow, varför...?
Ursäkta, pappa. Får jag prata med dig?"
Varför tar små flickor sig i snippan bakifrån? Det är så konstigt.
Se inte ut som om det är mitt fel.
Det var Jesus Kristus som fick dem att göra det.
Om han gjorde något, gjorde han allt, inklusive det, okej?
Han gjorde det på åttonde dagen eller så.
"Och på åttonde dagen ska små flickor ta sig i snippan bakifrån."
Till och med lärjungarna sa: "Oj, redan?
Det kan vi göra senare." Men han sa: "Jag tänkte på det nu.
Vi får allt gjort."
Och sen gjorde han sjöar eller något. "Du, pappa. Ursäkta mig.
Jag har en fråga åt dig. Ser du inte det, pappa?
Får jag prata med dig lite?
Din kompis, han som ser ut som en cool, ung Bob Saget, varför...?
Och han vet det. Varför...?
Han hatar när folk säger det på Twitter. Varför...?
Varför kallar han mig Rachel?
Jag heter Anika.
Är jag Rachel också?
Jag vill köpa en kanin och döda den.
Anika älskar kaniner, men inte Rachel."
Fattar ni? Så skulle det nog bli.
Så... Tack.
Så nu måste jag kalla den här flickan Anika mot mitt bättre gangstervetande.
Så de anlände.
De bodde hos mig. För jag bjöd dem. Det är så det går till.
När de kom var det min kompis Ryan, pappan, min före detta bästa vän
som kom in först.
Så här gick det till. Han kom in i mitt hus så här...
Så här går han. "Tjena, kompis!"
"Vad fan? Ska det bli trolleriföreställning?"
Jag har ingen aning om vad som händer.
Men sen inser jag att han går så
för att lilla Anika gömmer sig bakom hans ben.
Han spelar papparollen och frågar mig:
"Förresten, har du sett Anika?"
Och jag tänker: "Den jäveln. Menar han allvar?
Vi vet båda två var den lilla slynan är. Kom igen!
Jag försöker vara cool. Tvinga inte på mig ditt pappaliv.
Fan ta er allihop."
Han sket i hur cool jag försökte vara.
Han "pappade bort" min coolhet.
Han gjorde det ännu mer.
Och jag var fast. Jag bara: "Kom igen!
Det här är ditt jävla liv.
Jag har letat efter henne hela dagen."
Det är då hon säger: "Här är jag!"
"Jag visste var du var!
Du håller i hans ben. Jag ser dina jävla små babyhänder.
Det är bristande respekt för kurragömma."
Jag går tillbaka till att låtsas.
Trettiosex år och låtsas att jag inte vet var flickan är.
Jag är okej med att kalla henne Anika. De bor hos mig i en vecka.
Ni vet hur man påverkas av olika saker i livet
och hur de gör en till det man är. När man är liten får man...
I Anikas ålder är det en mängd ögonblick som formar en till den man är.
När man är vuxen är man den man är.
Men jag har haft fyra eller fem ögonblick som har påverkat mig som vuxen.
Det var ett mot slutet av deras besök som var riktigt jävligt.
Det fick mig att inse att jag inte är Denzel.
Livet är inte min film och det kanske är okej. Så här var det.
Jag satt på min soffa och tittade på min TV.
Det var en serie jag gillar, The First 48.
Den är väldigt realistisk.
Den visar döda kroppar och familjer som sörjer.
Det bekräftar vad jag vet i mitt hjärta.
Gatorna därute är verkliga.
Det visste jag hela tiden.
Så jag sitter och tittar på den serien, för det är det jag vill göra.
Men nu kommer lilla Anika nerför trappan.
När jag ser henne vaknar min vuxna hjärna.
Samma hjärna som bjöd hem dem.
Jag tänkte: "Byt kanal. Hon får inte se det här.
Då växer hon upp och blir kaninmördare."
Så jag tänkte byta kanal.
Så fort jag tog tag i fjärrkontrollen
vaknade min gangstersida och jag tänkte: "Din vekling.
Ska du låta den här bruden bestämma?
Fan heller. Du är för cool för det.
Hon kommer att förändra dig precis som hon gjorde med sin pappa."
Så jag tänkte: "Okej, ikväll lär hon sig om livet."
Jag tittar på serien och gör vad fan jag vill
och lilla Anika får också göra det, för det är vad jag vill.
Det går 20 sekunder och sen inser jag att hon inte bryr sig
för det är ingen tecknad serie. Jag känner hur hon ger upp.
Hon tittar på mig och säger: "Du, Chris."
Och jag tänker: "Fan, jag visste inte att det skulle bli dialog också."
Så jag frågade: "Ja, vad fan vill du?"
Det var så det lät i mitt huvud. Jag sa nog: "Ja, vännen, vad vill du?"
Hon tittar på mig så här. "Jo, jag undrade något."
"Okej, kör på bara." Hon fortsätter: "Jo..."
Och så andades hon så där som småbarn gör.
Jag vet inte varför de gör det. Så här: "Hej! Ursäkta.
Jag vet inte hur man gör allt än.
Jag har inte kontroll över mina funktioner."
Hon tittar på mig och säger:
"Jo, jag undrade... Vill du se en hemlig trädgård?"
Nu är min vuxna hjärna och min gangsterhjärna helt förvirrade.
Jag tittade på henne och sa: "Va?"
Hon upprepade sig som om jag var svinet i samtalet.
Hon sa: "Jag sa, vill du se en hemlig trädgård?"
Jag menar, ja, det vill jag nog.
Antagligen inte den hemliga trädgård hon ska visa, men man vet aldrig.
Finns det drakar där och blommor med kukar på?
Vad det än är vill jag skriva om det på Facebook.
Så nu är jag nyfiken.
Jag tar fjärrkontrollen och trycker på paus.
Jag säger: "Visa mig den hemliga trädgården."
Hon blev så jävla glad.
Hon säger: "Okej, följ med!"
Hon börjar gå omkring så här, som en usel undervattensforskare.
Jag upptäcker att jag gör likadant.
Jag går omkring i mitt hus som om vad som helst kunde hoppa fram
bakom nästa hörn.
Nej, det är mitt hus. Jag skaffade alla saker.
Hon leder mig genom köket två gånger. Okej?
Jag börjar undra om hon vet var den hemliga trädgården är.
Jag nämner det i förbigående. "Vet du...
Vi har gått igenom köket två gånger. Varför det?
Vet du var skiten är eller?"
Igen, som om det var jag som var svinet svarade hon: "Jag vet det, okej?
Vi var tvungna att göra det, för det är så man öppnar portalen."
Jag har ingen aning. "Okej, du bestämmer."
Jag har ingen aning om vad som händer.
Jag frågade om det fanns en snabbare väg för mitt program höll fortfarande på.
Hon säger: "Okej, vi tar genvägen."
Jag sa det inte, men tänkte att nästa gång kan hon börja med genvägen.
Hon leder ut mig till min trädgård och säger: "Här är den!"
"Nej, det här är ingen hemlig trädgård.
Jag har känt till det här stället sen jag köpte huset.
Jag har haft den i tre år. Mina hundar skiter här."
Jag trodde hon skulle förändra mig.
Istället hittade jag mitt gangsterhjärta.
Jag såg henne i ögonen och tänkte: "Bara ännu en tjej som ljuger.
Jag har varit med om det förut.
Svek är för jävligt.
Det är så man blir så här cool till att börja med."
Så jag tittade på henne och sa: "Fred, för fan."
Sen gick jag in i huset igen.
Men jag hade bara tagit några steg när jag hörde: "Du, Chris!"
Jag tänkte: "Skit också. Hon har mer att komma med.
Skit i det. Jag är fortfarande jävligt cool.
Jag ska se vad hon vill."
Så jag vänder mig om och frågar: "Ja, vad fan vill du nu?"
Hon pekar och säger: "Titta, det är ett apelsinträd."
Jag tittade och där fanns ett apelsinträd.
Jag har ett apelsinträd! Det visste jag inte.
Det är en hemlighet, men fan... Det visste väl inte hon?
Jag blev förvånad. "Hur visste du...?
Herregud, det är som om du tog med dig det."
Men jag spelade cool. "Jaha, okej.
Tack för att du visade mig något som jag redan visste.
Utan tvekan visste jag redan det.
Fred." Så jag tog några steg mot huset.
Då hörde jag: "Du, Chris."
Hon försökte verkligen förändra en gammal jävel. "Fan också.
Hon ska inte förändra något.
Fast nu har du ett apelsinträd du inte kände till.
Men det förändrar inte den du är på insidan.
Du är i princip fortfarande du.
Fast nu kan du njuta av en utsökt apelsin när du vill.
Ja, visst. Bra logik.
Vi ska se vad fan hon vill nu."
Så jag vänder mig om - skitcool - och frågar: "Ja? Vad fan vill du nu?"
Hon pekar fortfarande, utan att låta sig rubbas.
Hon frågar: "Vill du plocka en?"
Jag tänker: "Jag bryr mig inte ett dugg om allt det här
men jag är längre än du och det låter ju logiskt."
Så jag tog en apelsin och räckte till henne.
Jag tänkte: "Säg inte att jag aldrig gjorde något för dig.
En tjänst mot en tjänst. Så lyder koden på gatan. Hör ni?
En dag, kanske inte imorgon, knackar jag på din dörr
och ber dig om en banan eller något. Okej, hej då..."
Jag tar några steg mot huset.
Men då hör jag i bakgrunden igen: "Du, Chris."
"Hon borrar verkligen in klorna. Fan också.
Du är cool. Visa henne."
Så jag vänder mig och säger: "Ja, vad fan vill du nu?"
Hon står kvar, helt orubblig.
Hon bryr sig inte om hur cool jag är, hon bara är ett barn.
Hon säger: "Vill du inte plocka en åt dig själv?"
Nej, inte gulligt! Fan ta henne!
Hon förändrar er och hon är inte ens här nu.
Vet ni hur svårt det var att vara cool på gatan medan jag såg hennes änglaögon?
Men jag ville ha en. De såg så goda ut.
Så jag tänkte: "Kör till.
Du kan plocka och äta den där apelsinen så länge du fortsätter vara cool
och äter den medan du kollar på The First 48.
Ja, bra logik."
Så jag tog en. Och hon var så gullig
att hon började göra mig riktigt jävla känslosam.
Utan att titta på henne sa jag: "Okej, hej då."
Jag skyndade mig tillbaka.
Så fort jag rörde handtaget hörde jag:
"Du, Chris."
Och mitt bränsle tar slut.
Jag tar mitt sista andetag, vänder mig om och säger:
"Ja, vad fan vill du nu?"
Hon visste att hon hade mig. Hon var ännu sötare nu.
Hon var mindre, ögonen hade blivit större.
Någon hade fixat hennes hår.
Hon tittar på mig - jag skojar inte - och säger:
"Jo, jag undrade om du vill komma på mitt födelsedagskalas?"
Är den här av, eller? Det är den, va?
Ni måste fixa den här skiten!
- Förlåt! - Allt bra?
- Va? - Jag sa förlåt.
Var det du? Är du telepatisk, eller?
Det börjar bli som en M. Night Shyamalan-film.
Åh, fan!
"Förlåt." Ni ber om ursäkt för allt.
Hon hade bokstavligen inget med det att göra. "Förlåt."
"Var det du?" "Nej, men du vet, universum. Jag finns i det."
Undertexter: Maria Fredriksson